Що сталося?
Що тут сталося?
Готово.
Непогано, так?
Бачиш?
Нема чого боятися.
Правда, Ненсі?
Сідай, будь ласка.
Ні!
Ненсі, слухай мене.
Народ, покваптеся там!
Стів каже, щоб ви поквапилися!
-Та ти що! -Намагаємося. Тут нічого нема.
-Що це за барахло? -Що ти шукаєш?
Мадонна, «Блонді», Бові, «Бітлз»? Музика! Потрібна музика!
Це музика!
От сучий…
Боже!
Ненсі.
Що ти робиш?
Тобі ще не час іти.
Ти бачила, що було…
Давай!
Тепер я хочу показати тобі,
що буде.
Сідай, Ненсі.
Я…
хочу, щоб ти розповіла
Одинадцять.
Я хочу, щоб ти розповіла їй
усе, що бачила.
Ні!
-Скажи їй… -Ні!
Скажи все.
Ні!
Усе гаразд.
Усе добре. Я тут.
Я тут.
СЕРІАЛ NETFLIX
ГЛАВА 8. ТАТО
Що там відбувається?
Увімкніть струм!
Скажи йому, що в'язні під наглядом,
а ти намагаєшся відновити живлення.
Скажи!
А ці двері куди ведуть?
У другий корпус…
Ніяких корпусів!
Як ви сюди потрапляєте щоранку?
Тихо!
Тільки так, іншого входу немає.
Отримала моє повідомлення?
Ні, я завжди хотіла побувати в Радянському Союзі.
З Мюрреєм.
Ви двоє ладнаєте?
Він Старскі, а я Гатч.
Я думав, що ти померла.
Що я тебе втратив.
А я тебе втратила.
На вісім місяців.
Був похорон.
І хтось прийшов?
Жартуєш?
Ти герой Хоукінса.
Це правда.
Так, я знав,
що мене легше любити мертвим.
А що Од?
З нею все добре.
Сумує за батьком.
Ми всі сумуємо.
Не хочу перебивати,
але воно вміє лазити.
Опустіть зброю.
Опустіть зброю!
Не стріляйте! Це наказ!
Досить!
Що це таке?
Будь ласка, скажи, що в них немає ще одного такого.
Вам туди не можна!
Це небезпечно!
Боже мій.
Що вони роблять?
Агов.
Я дещо знайшов.
-Гадаєш, тунель виведе нас звідси? -Шанси — сто до одного.
І раз, два, три.
Ще раз.
Раз, два, три.
Пульс падає. Зараз 50. Тиск 160…
Як почуваєшся?
Ти нас чуєш?
Одинадцять. Ти нас чуєш?
Ні, залиш її.
Привіт, Джейн…
От бляха.
Заціни.
Я не знав, що вони й у Неваді є.
Стережися, «Домінос».
Вашим доміно гаплик.
Далеко Ніна від Вегаса?
Від Вегаса?
Якщо координати Сьюзі правильні, десь біля 145 кілометрів. А що?
Врятуємо Од і заїдемо туди дорогою назад.
Од зробить нас багатими, і нам не доведеться працювати.
Зможемо грати в «ПтаД» і «Нінтендо» до кінця життя.
Так. Авжеж.
-Ми встигнемо. З нею все буде добре. -Так, я знаю.
А якщо, коли це скінчиться…
я їй уже не буду потрібен?
Ні, звісно, будеш.
Ти завжди будеш потрібен.
Я постійно собі це кажу, але…
не вірю.
Тобто,
вона ж особлива. Народилася особливою.
Я, мабуть, один з перших це зрозумів.
Але коли я натрапив на неї в лісі,
їй був потрібен хтось.
Це не доля. Це просто сліпа удача.
І колись вона зрозуміє, що я звичайний ботан,
якому пощастило зустріти Супермена.
Принаймні Лоїс Лейн —
крута репортерка «Дейлі Пленет». Але…
-Вибач. -Ні.
Ні, це так тупо, враховуючи все, що відбувається.
Просто… Не знаю, я просто…
Ти боїшся її втратити.
Можна тобі дещо показати?
Неймовірно.
Це ти намалював?
Так. Це…
Од попросила.
Практично замовила. Вона казала, що малювати.
Я веду до того…
Бачиш? Ти попереду всіх.
На чолі, надихаєш нас. І це правда.
А ось твій герб. Це серце.
І я знаю, що це очевидно,
але саме це тримає нас разом. Серце.
Бо без серця ми б не витримали.
Навіть Од. Особливо Од.
Останні кілька місяців їй було так важко без тебе.
Просто вона дуже відрізняється від інших…
а коли ти інакший,
іноді
почуваєшся невдахою.
Але завдяки тобі вона знає, що вона не невдаха.
Що їй краще бути інакшою. Це додає їй сміливості боротися.
Якщо вона сердилася,
або, здавалося, відштовхувала тебе
це вона боїться втратити тебе, як ти її.
Якби вона хотіла позбутися тебе, то зробила б це швидко.
Як зривають пластир.
Тому так, ти потрібен Од, Майку.
І завжди будеш потрібен.
Правда?
Так.
Після нападу
ти впала в кому.
Як і Один, ти вийшла за межі своїх можливостей.
І це тебе мало не знищило.
Більше ви не схожі ні в чому.
Те, що ти показала того дня,
було важко навіть уявити.
Потенціал, про який я лише мріяв.
Але коли ти прокинулася,
ти дещо втратила.
Спогади
та все, що ти віднайшла в собі того дня.
Але я знав тоді й знаю сьогодні,
що твої сили не зникли.
Їм потрібна була іскра.
Проте того дня
ти відкрила ще дещо.
Двері в інший світ.
Я завжди думав, що Генрі десь там,
ховається в темряві.
Я не знав напевно, лише відчував.
Дотепер.
Поки що є три жертви, і коли я побачив очі, зрозумів,
що це він.
Він надсилав нам звістку, що повернувся.
Тоді я прийшов до тебе.
Мої друзі.
Ми не ризикнули зв'язатися,
але наскільки нам відомо, з ними все добре.
Та не буду брехати, Одинадцять.
Твої друзі в небезпеці.
З кожною жертвою
Генрі…
довбає діру в стіні між нашими світами.
«Довбає»?
Уяви,
що стіна між світами — це…
бетонна гребля.
Генрі пробиває тріщини в греблі.
Тріщини в греблі
утворюють тиск.
Якщо не контролювати,
тиск зростатиме.
І зростатиме.
Зрештою настане переломна мить.
І греблю прорве.
А коли це станеться,
Хоукінс буде знищено.
Що ж, усе минуло добре.
Ти обережно ввів її в курс справ, як ми й говорили.
Ніякої зловісності.
Він показав мені те,
чого ще не було.
Це було жахливо.
Я бачила,
як темна хмара
нависла над Хоукінсом.
Місто палало.
Мертві солдати.
І ця…
велетенська істота
з
роззявленим ротом.
Ця істота була не сама.
Там було повно чудовиськ.
Ціла армія.
Вони йшли в Хоукінс.
На наші вулиці.
У наші домівки.
А потім…
він показав мені мою маму.
І Холлі.
Майка.
І вони…
вони всі…
Добре, але…
він лише хотів тебе налякати, Ненс.
Так? Тобто…
Це ж не насправді.
Ще ні.
Але там…
там було ще дещо.
Він показав мені ворота.
Четверо воріт.
Розкиданих у Хоукінсі.
І ці ворота
схожі на ті, які були за трейлером Едді, але…
вони не припиняли рости.
І це був не Хоукінс у Вивороті.
Це був наш Хоукінс.
Наш дім.
Чотири удари.
Годинник Векни.
Він завжди б'є чотири рази.
Саме чотири.
Я теж чула.
Він весь час казав нам про свій план.
Чотири вбивства.
Четверо воріт.
Кінець світу.
Якщо це правда…
лишилося одне вбивство.
Господи.
Спробуй ще раз.
-Є щось? -Ні.
Дзвонила кілька разів, зайнято.
Може, помилилася номером. Спробуй ще.
-Не помилилася. -Ну, не знаю.
Вона вміє користуватися телефоном.
Просто кажу, що вона могла помилитися.
Те саме.
Як таке можливо?
Джойс займається продажем. Завжди на телефоні.
Майк скаржився.
Так, але телефон зайнятий уже три дні.
Це не Джойс.
Ні. Щось не так.
Вона має рацію.
Це не може бути збіг. Не може бути.
Те, що відбувається в Ленорі, пов'язане з усім цим.
Я впевнена.
Але Векна їм не зашкодить.
Якщо буде мертвий.
Нам треба повернутися у Виворіт.
-Ні. Що? -Ні.
-Треба все обдумати. -Що тут думати?
-Ми ледве втекли. -Бо не були готові.
Але цього разу будемо. Ми візьмемо зброю і захист.
Пройдемо крізь ворота, знайдемо лігво й уб'ємо його.
Або він уб'є нас.
Ти вижила лише тому, що він так хотів.
-Він нас не боїться. -І не дарма.
Ми помилялися щодо Векни. Генрі. Один.
Як тепер його називати?
-Один. -Векна.
-Генрі. -Ясно.
Ми дізналися дещо нове про Векну/Генрі/Один.
Він як Одинадцять,
тільки хворий, злий дітовбивця з поганою шкірою.
Але він суперсильний.
Може знищити нас одним пальцем. Це не чесна битва.
То навіщо битися чесно?
Твоя правда. Він як Одинадцять. Але це дає нам перевагу.
Ми знаємо сили Одинадцять.
І слабкості.
Слабкості?
Коли свідомість Од мандрує,
вона переходить у такий собі стан трансу.
Як і Векна.
Це пояснює, що він робив на горищі.
Так. Коли він нападе на наступну жертву, він знову буде на горищі,
його тіло буде беззахисне.
Беззахисне? А як же армія кажанів?
Правда. Треба пройти повз них.
Відволікти їх якось.
-І як нам це зробити? -Гадки не маю.
Але без них
у нього немає шансів.
Це як убити Дракулу уві сні, у його труні.
Це все звучить добре, але Векна вбиває довільно.
Я не бачу логіки.
Хтозна, коли він знову нападе.
-І на кого. Ми не знаємо. -Знаємо.
Я його досі відчуваю.
Досі під прицілом.
Проклята.
Я не слухатиму Кейт Буш,
приверну його увагу.
Макс.
Не треба.
Він тебе вб'є.
Я вижила раніше.
Виживу знову.
Я відволікатиму його, щоб ви могли потрапити на горище.
Тоді відрубаєте йому голову.
Проштрикнете серце. Підірвете Дастіновою вибухівкою.
Мені байдуже, як ви його прикінчите. Тільки…
що б це не було…
що б ви не робили…
не промажте.
Сучий син!
Сайонара!
Боже милостивий!
Сучий син!
-Усе гаразд? -Так.
-Усе добре? -Добре? Чудово!
Немає нічого кращого за втечу з тюрми, щоб розпочати новий день, так?
Ми ще не виїхали з лісу.
Мої співвітчизники полюватимуть на нас.
Ми не плануємо затримуватися.
-Де літак, на якому ви прибули? -Той літак? Він розбився.
-Розбився? -Він винен.
Попереджаю, Джиме.
Цей чоловік слизькіший за вугра, змоченого в дитячій олійці.
Я б йому не довіряв.
Мій язик.
Я не відчуваю язика.
Нам треба вибратися звідси, назад у Штати.
Можеш дістати нам інший літак?
Зараз?
Ти просиш Юрія про допомогу,
протягши його через кілометри каналізації?
Я міг би вже давно сказати, що ми йдемо не в тому напрямку.
Ти неандерталець…
Обережно, бо я візьму це,
витру об свій черевик
і запхну тобі в горлянку.
Давай!
Але тоді ти не виїдеш з моєї країни живим.
Отже ти можеш нас витягти.
За склянку води, гарячу ванну…
і 13-сантиметровий стос доларів
Юрій завезе вас на Місяць.
Ще одна вимога, зрадливий ти вилупку,
і я прикрашу дах вантажівки твоїми мізками.
Чому ти такий злий, товаришу?
Важкі видалися дні?
Але ж тепер ти вільний.
Усе добре. Щасливий кінець для всіх.
Ні?
Усе залежатиме від того, як ти відповіси. Товаришу.
Відвезеш нас до Америки?
Так?
Чи ні?
Дивіться. «Зона війни».
Я був там раз.
Величезне місце.
У них є все для…
вбивства, загалом.
У фальшивого Рембо досить зброї?
Це граната? І це легально?
На наше щастя — так, тому…
Це місце досить далеко від Хоукінса.
Якщо не їхати головними дорогами,
уникнемо копів і сердитих місцевих невігласів.
Щоб уникнути сердитих невігласів,
не варто йти в крамницю «Зона війни».
Зазвичай я б погодилася, але нам потрібна зброя.
-Гадаю, варто ризикнути. -Я теж.
А це не марна трата часу? Туди й назад велосипедом — весь день.
-Чому велосипедом? -Маєш машину, про яку ми не знаємо?
Це не зовсім машина, Стіве.
І не зовсім моя, але…
підійде.
Руда, у тебе є лижна маска чи бандана?
Задихнутися можна.
Швидко! Сюди.
Де ти цього навчився?
Коли інші тати вчили дітей рибалити чи кидати м'яч,
мій старий учив мене красти машини.
Я поклявся собі, що не закінчу, як він,
а тепер мене розшукують за вбивство,
і скоро — за крадіжку авто.
Справжній Мансон.
Едді, ти за кермом — не дуже вдала ідея.
Я тільки заведу. Харрингтон поведе.
Правда, хлопче?
Якого біса?
Гей! Відчиніть двері!
Агов!
Вони замкнулися!
Бляха! Іди.
Це просто машина. Тримайтеся за щось!
Боже мій! Поїхали!
-Їдь, Стіве! Їдь! -Швидко!
-Їдь! -Чорт.
Чорт, а вони злі.
Не щодня втрачаєш будинок і машину одним махом.
Тримайтеся!
Бляха!
Лови!
Зупини їх! Боже милостивий!
Добре.
Я бачила друзів. Ви казали, що вони в безпеці.
-Вони в небезпеці. -Чекай.
Залиште нас на хвилинку.
Будь ласка.
Гаразд, по порядку.
Ми не дозволимо, щоб з твоїми друзями щось сталося.
Я особисто про це подбаю.
Ти бачила, де вони?
Вони були в будинку Макс.
Вони планують його вбити.
Убити Генрі.
Зрозуміло.
А Макс має прізвище?
Макс Мейфілд.
Добре. Ось що ми зробимо.
У мене є люди в Хоукінсі, я пошлю їх туди.
-Вони його зупинять… -Її.
Зупинять її. І всіх решту
від дурного, але благородного задуму.
Ні. Не посилайте своїх людей.
Пошліть мене.
Твої друзі не готові до цього бою, Одинадцять.
І ти теж.
Ти маєш зрозуміти,
що коли Один убиває, він не просто вбиває.
Він споживає.
Забирає все у своїх жертв.
Усе, чим вони є і чим будуть.
Спогади, здібності.
І ми не знаємо, де він був усі ці роки.
Але якщо він зумів вижити,
можна лише припустити, що він зміцнів.
Недооцінювати його,
діяти поспіхом —
дуже небезпечно.
Я не хочу тебе засмучувати, Одинадцять.
Те, чого ти досягла, — це диво.
Ти прийшла до мене розбита.
І знову навчилася ходити.
Але якщо хочеш зупинити Один,
доведеться не просто ходити.
Не просто бігати.
Доведеться літати.
І ти не готова.
Я потрібна друзям.
Я зупинила його раз — зупиню знову.
Вибач. Не можна.
Це неможливо.
Нема неможливого.
Я подзвоню Стінсон. У неї зв'язки в Нелліс. Це дві години звідси.
Якщо поквапимося, можемо бути в Хоукінсі до ночі.
Це величезна помилка.
Чекати — ще більша помилка.
А якщо Один зробить крок до того, як ми зможемо дати відсіч?
-Тоді який сенс у цьому? -Доведеться ризикнути.
Ми вже тиснули на неї, і ось результат.
Вона підняла в повітря 5-тонний чортів резервуар.
Ти не знаєш, на що він здатен.
Може, і так. Або ти переоцінюєш його.
Хай там як, це неважливо, бо це не наш вибір.
Ми домовилися, що це не в'язниця.
Ми показуємо їй усе,
пропонуємо допомогу,
а далі вона сама вирішує — іти чи залишитися.
Так, доку?
Ти можеш не погоджуватися,
але ось вона стоїть перед нами,
робить вибір.
Ти точно цього хочеш?
Гаразд. Збирай речі, прощайся.
Важко керувати?
Не дуже.
Враховуючи, що це…
дім.
Так, це…
це дурня, але я…
я завжди мріяв мати велику сім'ю.
Я кажу
про виводок Харрингтонів.
П'ятеро, шестеро дітей.
-Шестеро? -Так. Шестеро дітлахів.
Три дівчинки, три хлопчики.
І кожного літа
всі ми, Харрингтони,
пакуємося в щось подібне
й мандруємо країною.
Скелясті гори, Великий каньйон,
може, Єллоустоун.
А закінчуємо подорож
у пляжному містечку в Каліфорнії.
Валяємося тиждень на піску.
Вчимося серфінгу.
Звучить гарно.
Правда?
Так.
Ну, крім шести дітей.
Це нічний кошмар.
Якби ж у мене була практика.
Так. Справедливо.
Слушне зауваження.
Агов.
Я тут подумав,
дві з трьох жертв Векни ходили до міс Келлі, так?
-Так. -Добре.
Існує ймовірність, що Векна прокляв ще якогось учня.
Повернемося до її кабінету. Прочитаємо всі досьє.
Пошукаємо згадки.
-Лукасе. -Про головний біль, кошмари.
-Визначимо наступну жертву. -Лукасе.
-Знайдемо адресу… -Припини.
У нас нема на це часу.
А навіть якби був,
навіть якби твій план спрацював,
ми б піддали ризику незнайомця.
Який не знає, із чим має справу.
А я знаю.
Він маніпулює моїми спогадами.
Але…
найтемнішими спогадами.
-Те саме з Кріссі й Фредом, так? -Так.
Він ніби бачить у нас лише темряву.
Тож я побіжу в інший бік.
Побіжу до світла.
Може, він мене там не знайде.
І як саме ти плануєш це зробити?
Не знаю.
Але це моя свідомість.
Не його.
Тож я зможу контролювати, де я.
Треба лише
його відштовхнути.
Знайти щасливий спогад і сховатися там.
Сховатися у світлі.
Маєш щось конкретне на думці?
Так.
Був час, коли я була
найщасливішою.
Я там був?
А ти самовпевнений.
Але так.
Мабуть, був.
Добре, та щойно ти почнеш підніматися,
я вмикаю Кейт Буш.
-Гаразд? -Добре.
-Домовилися. -Домовилися.
Ходімо. Сюди.
Якщо я відчую, що ти щось замислив, шахраю,
я без вагань тебе вб'ю.
Мені б лише привід. Ясно?
Ти як папуга. Торочиш те саме.
Ти був у камері із цим мутним типом
і не скористався можливістю задушити його.
Красуня, правда?
Cкажи, що це ще один дурний жарт.
Ти казав, що в тебе літак.
-Літак! -Ні.
Я казав, що можу відвезти вас додому.
І Катінька відвезе, пташечко.
Це Катінька, на честь мого першого кохання.
У Катіньки були дуже гарні, дуже круглі сідниці.
Ось такі.
Це не долетить до Америки.
Чому ні?
Якщо вітер буде не надто сильний
і ваші друзі-військові не стрілятимуть з неба,
долетимо до узбережжя.
Там, поки заправлятимемося,
пірнемо голяка в крижану воду й змиємо бруд.
А потім полетимо далі.
Щасливий кінець.
А як далеко літала Катінька?
Вона досі незаймана.
Не справжня Катінька. Боже, ні.
Та Катінька — ні.
А ця Катінька майже не торкана.
Але я впевнений, що вона злетить, коли їй дадуть шанс.
Її треба лише трохи підправити.
-А я попереджав, Джиме. -Гаразд.
Застрелити зараз? Чи пізніше?
А Оуенс?
У нього б мали бути контакти чи шпигуни, які б нам допомогли.
Це можливо?
Можна подзвонити в Штати?
Вітаю, дівчино.
Я хочу зателефонувати в Сполучені Штати. Родич захворів.
Так, звісно. Номер телефону…
Номер?
775…
305…
3450.
Так, дякую.
Що ти робиш?
Як, гадаєш, це працює?
Вони подзвонять за нас, а потім передзвонять.
Скільки часу це займе?
П'ять хвилин. П'ять годин.
П'ять днів. Хтозна.
А коли нам подзвонять,
КДБ на іншій лінії буде слухати все, що ви кажете.
Тому
пропоную говорити закодовано.
Одне хибне слово —
і вони злетяться, як мухи на лайно.
Вітаю в Радянському Союзі.
ЗОНА ВІЙНИ
Оце уникли сердитих невігласів.
Давайте… швидко.
-Так. -Не те слово.
-Скільки нам таких треба? -П'ять-шість.
-І що? Стоятимеш і витріщатимешся? -Замовкни.
Боже. Ти мене налякав.
Ого. Ти мене цим бризкатимеш?
Якщо не будеш слухатися.
Бачиш? Не так страшно.
Робін.
Хто це?
З гурту.
Скільки ця?
120,99 $, але я додам 20 патронів з картеччю.
Можна мені цього красеня .357?
Звісно.
Прошу, синку.
Дякую.
Ненсі Вілер.
Не очікував тебе тут побачити.
Так, просто…
страшні часи.
Я…
співчуваю через Кріссі.
Хочеш пораду?
Дробовики підходять лише для дрібних птахів.
У них є потужність, але невелика дальність.
Тож доведеться стріляти з близької відстані,
і хтось може вихопити зброю
і націлити на тебе.
Ти нервуєш.
Як я сказала,
страшні часи.
А твій брат, він…
він, випадково, не тут?
Майк?
Майк.
Ні.
Я питаю лише тому, що він…
у Клубі пекельного полум'я.
-Не розумію, про що ти. -А його друзі?
Вони з тобою?
Відпусти.
Якого біса вони так довго?
-Що таке? -Треба їхати.
-Тут твої старі друзі. -Чорт!
-Поїхали! -Їду! Сядьте!
Це має бути праворуч.
Там нічого немає.
Уже на місці?
-Уже? Минуло дев'ять годин. -Це має бути десь тут.
Що ми шукаємо, пацанчики?
-Якийсь об'єкт. -Огорожу. Будівлю.
Або будь-які ознаки життя.
Відколи ми вирішили, що Ніна — будинок, а не маленька жінка?
Схоже на маленьку жінку.
Це не маленька жінка.
Маленьку жінку в цій пустелі важко помітити.
-Чому він досі під кайфом? -А координати правильні?
Правильні.
-На сто відсотків? -Так.
Може, широта й довгота неправильні.
-Ти справді сумніваєшся в Сьюзі? -Вона генійка.
-І генії помиляються. -Вона — ні.
Якщо жінка маленька, вона сховається за маленьким деревом.
Досить! Просто…
-Ой. -Що ти робиш?
Зупиняюся, поки зовсім не загубилися.
-Кажи координати. -Добре.
Довгота — 116 градусів, п'ять мінут і 17…
Повільніше.
Ніно!
Ніно.
Ніно?
Ніно!
Мамцю рідна.
Так, і донизу. Прямо…
У яблучко, як я і казав.
-Це якась дурня. -Пацанчики!
Пацанчики!
Господи.
Ходіть сюди!
Що таке?
Це треба побачити, щоб повірити!
Не стійте! Швидше!
Рухом!
Бігом!
Добре.
Жінки на ім'я Ніна не знайшов.
Але ж ти казав «будь-які ознаки життя», так?
Так.
Ну,
це не звичайні сліди шин, брочачі.
Погляньте на колію цих чудовиськ.
Величенькі шини. І знаєте, що це означає?
Військові.
Треба поквапитися.
Я б не дозволив, якби не думав, що вона готова.
Усе одно, гадаю, у нас немає вибору.
-Ти якої думки? -Немає.
Так.
-Це може зайняти деякий час. -Якнайшвидше.
До Нелліс ми прибудемо за дві години.
Еллен, ще дещо.
Відправ когось до дому Макс Мейфілд.
Там є діти, за якими треба наглянути.
Еллен? Алло?
Семе? Алло?
Що з обличчям, доку?
Ми лише хочемо поговорити.
Ні! Чекайте!
Ні!
Що…
Ти не можеш піти, Одинадцять.
Де доктор Оуенс?
Доктор Оуенс передумав.
Я знаю, ти хочеш піти до нього, і я не зможу
завадити тобі силою відчинити двері.
Але якщо мої люди почують, що ти йдеш,
вони його вб'ють.
Сама ти не знайдеш дороги із цієї пустелі до друзів.
Ось що ми зробимо.
Ми з тобою завершимо роботу разом.
І коли я вирішу, що ти готова,
ми повернемося в Хоукінс, разом.
Тато й донька.
Навіщо ти це робиш?
Бо в мене немає вибору.
Вибір є.
Тільки один правильний.
І ти чиниш правильно?
Намагаюся.
Ти вчинив правильно з мамою?
Чотири п'ятдесят.
Твоя мама була хвора.
Становила загрозу для себе й інших.
Вона принесла зброю в лікарню і вбила людину.
У лікарню?
Ні.
У в'язницю.
Я все робив для твого блага.
Для твого захисту.
А Генрі?
Ти тримав Генрі в лабораторії.
З дітьми.
Це для нашого блага?
Це був правильний вибір?
Я гадки не мав, що Генрі так вчинить.
Я дбав про тебе.
Любив тебе. Любив усіх вас.
Навіть Генрі?
Так.
Я намагався допомогти Генрі, зрозуміти його.
Я дбав про нього.
Навіть після того…
що він зробив?
Так.
Бо я знав, що підвів його.
Сьогодні вранці
ти сказав, що вірив, що він завжди жив у темряві.
Тому я шукала темряву?
Я шукала його? Генрі?
Ні.
Ми протистояли Радянському Союзу.
Ти це знала.
«Тато не каже правди».
Генрі так казав.
Тепер ти довіряєш Генрі?
Генрі, який маніпулював тобою, як маріонеткою?
Це ти випустила його з в'язниці.
Ти.
А тепер ти гніваєшся на себе,
а свій гнів перекидаєш на мене,
ризикуєш усім.
Ні.
Ні, ти.
Ти ризикнув усім.
Ти брехав.
Змусив мене його шукати.
Ворота.
Мозкожер.
Стільки смертей.
І все через тебе.
Бо ти не міг зупинитися.
Не міг його відпустити.
Я прийшла сюди, щоб зрозуміти, хто я.
Щоб дізнатися, чи я…
чи я чудовисько.
Тату!
І тепер я знаю правду.
Це не я.
Це ти.
Ти
чудовисько.
Я відчиню ці двері
й піду
з доктором Оуенсом.
Спробуєш мене зупинити — я тебе вб'ю.
Скоро ти дізнаєшся правду.
Це законно?
Думаю, ні.
Авжеж.
Але це гарантує одне.
Я не промажу.
-Як тобі? -Легкий, але міцний.
Смертельний.
Але надійний.
Слухай уважно.
Едді Вигнанець
більше не відступатиме.
Кіт готовий ловити мишей.
Уторопав?
Кажани.
Це летючі миші.
Ні?
Я думав, це прикольний жарт.
Що ти робиш?
Сучий син!
Тільки не тягни за труси!
Не змінюйся,
Дастіне Хендерсоне.
Пообіцяй мені.
Я і не планував.
Добре.
-Добре. -Добре.
Агов, Сінклери.
Як там списи?
Переверни палець.
Що?
Ти не затягуєш, Лукасе.
Це не баскетбольний матч,
де свистять, коли взуття спадає.
Для протоколу, моє взуття ніколи не спадало.
Для протоколу,
як воно може спадати, якщо ти сидиш на лаві?
Але чомусь
ти приходиш на кожну гру.
Окрім важливої. Мама з татом змушували.
Брехня. Мама з татом не можуть тебе змусити.
І хоч ти невдаха з лави,
ти мій брат.
Лише факти.
-Це безглуздя якесь. -Що саме?
Це був Ден Шелтер. Він закінчив школу два роки тому.
-І що? -Він у коледжі.
Тобто приїхав на весняні канікули.
«Круті часи» повернули тиждень тому.
Хіба що в неї є хтивий брат, якого ми не знаємо.
Що можливо.
Або вона схиблена на Джаджі Рейнгольді?
-Стіве. -Ні.
-Що? -Мені байдуже.
Чому ти взагалі цим переймаєшся?
Чесно кажучи, час для цього просто ідеальний.
Бо перед лицем кінця світу моє любовне життя
здається на диво нікчемним.
Так.
Я розумію, але…
Надія не вмирає.
-Не завжди кінець щасливий. -Так, повір, я знаю.
Я не про невдалий роман.
Просто…
у мене жахливе
гнітюче відчуття, що…
цього разу може не вийти.
Думаєш, не варто цього робити?
Думаю, ми божевільні бовдури, майже всі, але…
якщо ми його не зупинимо, то хто?
Треба спробувати, так?
Так.
За вбивство Векни.
Тобто Генрі.
Тобто Один.
Це запобіжний захід, Одинадцять.
Я не збираюся його активувати.
Я дуже сподіваюся,
що нашому протистоянню кінець.
Я знаю.
Ти сердишся на мене.
Але це єдиний вихід.
Найкращий вихід.
-Що відбувається? -Це Салліван.
Вони нас знайшли.
Уперед!
Три! Два! Один!
-До чорного ходу! -Бігом!
-Уперед! -Швидко!
-Виведіть їх! -Немає часу!
Негайна евакуація!
Швидше!
Приготуватися! Вогонь!
Одинадцять, треба йти.
-Що відбувається? -Вони прийшли тебе вбити.
-Чисто! -Чисто!
Розділіться по двоє. Гіксе, нагору.
Так, сер.
Чисто!
Сер?
Ви маєте це побачити.
Так-так.
Що тут сталося?
Мамця з татком посварилися?
Добре.
Спробуймо ще раз.
Де дівчина?
Куди це ти зібрався?
-Стріляй на випередження. -Зрозумів.
І він падає.
Віктор-Два-Сієрра, це Чарлі-Ліма-Гольф.
Ви мене чуєте?
Віктор-Два-Сієрра, чую, прийом.
Ми бачимо ціль.
Прошу дозволу стріляти.
Не треба.
Усе скінчено.
Чекай! Я можу ввести її в кому.
Медичну кому.
У нас є засоби. Можна просто тут.
Побачимо, чи й далі будуть убивства.
Якщо маєш рацію, і вбивства припиняться, уб'єш її.
Власне, я сам уб'ю.
Але якщо ти помиляєшся,
вона нам знадобиться.
Джеку.
Не роби цього.
Благаю тебе.
Стріляй.
Сучий син!
Ні! Сучий син!
Зелене світло. Вогонь.
Цивільні. На п'яту.
Якого біса?
-Ось вона! -Де?
-На землі! -Чого це всі розляглися?
-Це що, кров? -Чорт.
Віктор-Два-Сієрра, у нас цивільні.
Ігноруйте. Приберіть дівчину.
Зрозумів. Ігнорувати цивільних. Стріляй.
Знайшов.
-Що ти робиш? Тримай рівно! -Не знаю. Щось не так!
Господи.
От бляха!
Чорт!
Я не керую!
Бляха!
-Бляха! -Чорт! Не можу втримати!
Чорт!
Одинадцять!
Одинадцять.
Майку.
Це правда ти?
Це я.
-Я тут. -Добре.
Усі тут.
Бляха муха.
Ой, бляха.
Ой, муха бляха!
Одинадцять.
Ти ціла?
-Ціла. -Добре.
Народ.
Треба їхати.
Треба вивезти тебе.
Тату.
Одинадцять.
Я хочу, щоб ти знала,
я тобою пишаюся.
Дуже пишаюся.
Ти
моя сім'я.
Моє дитя.
Я лише
хотів тобі допомогти.
Захистити тебе.
Усе, що я робив,
я робив для тебе.
Ти маєш зрозуміти.
Будь ласка, скажи, що розумієш.
Будь ласка.
Бувай, тату.
-Треба їхати в Хоукінс. -Я знаю. Поїдемо.
Та тебе слід сховати. За нами гнатимуться.
Ні, у Хоукінсі треба бути сьогодні.
Не встигнемо. Це понад 3000 км.
Треба знайти спосіб.
Інакше вони помруть.
Хто помре?
Од, хто помре?
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин