Ідеально.
-Десь… -Так.
Я цілком уявляю.
Ти в Індіані.
-Індіані? -Так.
У тебе такий стоїчний вигляд… схожий на Клінта Іствуда…
Хороша новина, друзі мої.
Катіньці стало краще.
Може, спробуємо ще раз?
Чому ні?
Козел.
Мутний тип.
Юрію!
Досить.
Перестань! Агов!
Якого біса ти робиш?
Забери від мене руки, картоплеголовий.
Хочеш зламати, так?
Щоб нас схопили, а ти отримав нагороду?
Що ви знаєте, курячі мізки?
Ви тепер інженери?
Я знаю, що звук поганий.
Навпаки, ці звуки, які ви чуєте,
це…
хороший знак.
-Хороший знак? -Так.
Мої жінки галасують, коли я їм догоджаю.
Звідки тобі знати? Я розумію.
Але для таких, як я, хто знає, як і де торкатися, —
багато шуму.
Так.
Це найменше, що я знайшов.
Більше футболок нема.
Ну…
Симпатично.
У Юрія чудовий смак. Що тут скажеш?
-Вибач. -Пробач.
-Я піду туди. -Добре.
Що вони з тобою робили?
Боже мій.
Ні, не все так погано. Це…
Усе одно треба було схуднути.
І в мене був час подумати.
Про те, ким я був…
і що робив.
Не варто було слати те повідомлення.
Ти не знав, що станеться.
Я знав, що буде небезпечно.
Я теж.
Я зробила вибір.
І вчинила б так само, навіть знаючи все, що знаю зараз.
Чесно.
До того ж, у нас побачення.
Пам'ятаєш?
Пам'ятаю?
Та я про це мріяв.
Справді?
Так.
Я все спланував.
Розказуй.
Я замовлю дві порції хлібних паличок. Дві.
Вони неймовірно смачні.
Ензо додає спеції. Не знаю які, але смачно.
Змочуєш їх в оливковій олії. Пальчики оближеш.
Вагаюся щодо головної страви: телятина чи лазанья.
Краще замовити лазанью, так?
То ти мріяв про хлібні палички й лазанью?
Я був на дієті з водянистого супу, пліснявого хліба й личинок —
так, я мріяв про хлібні палички й лазанью.
Подай на мене в суд.
Треба було мріяти про щось інше?
Ти мені скажи.
Ну,
ще вино.
О, вино — це добре.
Я думав про Ч'янті.
-К'янті. -К'янті, так.
-Потім десерт. -Без десерту ніяк.
Ніяк.
А потім?
Не знаю.
А ти уяви.
Кому потрібна уява?
От бляха!
Пам'ятай, вони слухають!
Гаразд. Повторимо ще раз.
-Перший етап. -Зустрічаємо Еріку на майданчику.
Вона маякне Макс і Лукасу, коли будемо готові.
-Другий етап. -Макс заманює Векну.
Він іде за нею і впадає в транс.
-Третій? -Ми з Едді відволікаємо кажанів.
Четвертий.
Ідемо в лігво Векни, без кажанів, маю надію…
і гриль.
Ніхто не переходить до наступного етапу без підтвердження.
Ніхто не відхиляється від плану, що б не сталося.
-Зрозуміло? -Зрозуміло.
-Обережно. -Дякую, друже.
Втрачати нема чого.
Він чекає аплодисментів?
Гаразд.
Ходіть.
Давай руку.
Хлопці, послухайте.
Якщо щось піде не так,
кидайте все.
Гаразд? Приверніть увагу кажанів,
займіть їх на хвилину-дві, а ми подбаємо про Векну.
Не вдавайте героїв.
-Чуєте? Ви просто… -Приманка.
Не хвилюйся. Герой ти, Стіве.
Звісно.
Поглянь на нас.
Які з нас герої?
Стіве?
Нехай заплатить.
СЕРІАЛ NETFLIX
ГЛАВА 9. ПЛАН ОД
Ні, я казав, я вже все перепробував.
Так, «ТВА», «Пан Ам», «Істерн».
Ні, не обов'язково в один кінець. Навіть одне місце підійде.
Будь ласка, допоможіть.
Наша родичка дуже хвора,
і я не знаю, чи вона переживе ніч.
Можна якось…
Ні-ні.
Я вже казав, я туди дзвонив.
Гаразд, а можна
поговорити з менеджером?
Нікого немає?
Ні, це проблема. Я не можу передзвонити.
Дихай. Соняшник.
Веселка. Три праворуч. Чотири ліворуч.
Три.
Веселка.
Геть!
-Та щоб їм. -Що вони сказали?
Найшвидше — завтра.
-Ні. Надто пізно. -Капець.
-Я знаю. -Пацанчики?
Спитай про багажний відсік.
Багажний відсік?
Ми задихнемося.
Собаки постійно так літають.
І не задихаються.
-Господи. -От бляха.
Є один спосіб.
Захистити Макс.
Звідси.
Це Макс.
Коли Один нападе, він буде в її свідомості.
Але я теж так можу.
Я заходила у свідомість мами, Біллі.
Зайду й до Макс.
Вона приведе мене до Векни.
Перенесе.
Я її захищу.
Від Один.
Битимуся з ним звідси.
-Битва свідомості. Клас. -Думаєш, вийде?
Ванна допоможе.
Так. У свідомість треба входити чистою.
Що? Ні. Це резервуар сенсорної депривації.
Допомагає зосередитися на силах.
Чекай.
Ми проїжджали повз мотель.
Так, але там замало солі.
Скільки треба солі, пацанчики?
Залежить від розміру ванни, але багато.
Як щодо 300 кілограмів?
Знаєш місце, де є 300 кілограмів солі?
Подивимося…
Так.
Ага.
Так. Підійде.
Що підійде?
Я знаю місце, де є все, що треба,
маленька подруго із суперсилами.
Приготуватися до бою свідомостей.
Поїхали.
Швидше! Рухом!
ЗНАЙШЛА ВЕКНУ
ПЕРШИЙ ЕТАП?
Агов!
-Здається, щось є. -Відправ Раяна.
Я не хочу марнувати час на дурниці.
Не варто відправляти Раяна.
Знаєш той дім на Моргед?
Так.
Що з ним?
А хто ця загадкова жінка?
Не знаю.
Вона була не дуже балакуча.
Я п'ять хвилин переконував її, що я справжній.
Я ж ніби мертвий, забув?
Я її майже переконав, вона почала мені довіряти, а тоді каже…
Подруга дока.
Чудово, я теж. Зв'яжіть мене з ним.
Боюся, док нездужає.
«Нездужає»?
Далі ще гірше.
Сказала, що док з дівчиною.
А дівчина вирушила боротися з якимось злом у Хоукінсі…
і тоді всі вони зникли. Док, дівчина — усі.
«Дівчина», тобто…
Од.
Так, напевно.
Це твоя дочка, американцю?
І вони не самі.
З ними діти Джойс.
Бачу, настрій у вас похмурий.
І це зрозуміло.
Але, гадаю, треба врахувати
реальну ймовірність того,
що ця таємнича жінка — насправді КДБ.
-І вона… -Ні.
Вона каже правду.
Коли ми були в лабораторії, ті частинки були живі.
Якщо вони живі, це означає, що ворота в Хоукінсі відчинені.
«Ворота»?
-Що це означає? -Що нам негайно треба додому.
Чому так довго? Він же майже закінчив.
Так, майже закінчив саботувати нас.
Мабуть, знову хоче нас обдурити.
Полякай його пістолетом.
І що? Він і далі брехатиме.
Є ще одна проблема. Якщо ваші діти справді в небезпеці,
навіть як вилетимо негайно, ми не встигнемо.
Найраніше — завтра ввечері.
Нам не обов'язково повертатися.
Не сьогодні.
Яке б зло це не було,
воно пов'язане з колективним розумом.
І тепер ми знаємо, що частина розуму в Росії.
Не треба повертатися в Хоукінс.
Треба знищити ці частинки.
І якщо пощастить,
це завдасть достатньої шкоди, щоб дати дітям перевагу.
Чекайте, поясніть.
Ми говоримо про частинки у в'язниці?
З якої ми щойно ледь утекли?
Ми вирвалися.
Можемо увірватися.
Джиме!
Нас шукає вся радянська армія.
І ми будемо там, де вони найменше очікують.
Чекай. Між хоробрістю і дурістю тонка межа,
і цей план схиляється в бік дурості.
Це щось у стилі «Брудної дюжини». Тільки нас четверо.
Власне, троє.
Увірватися буде легше, ніж вирватися.
Нас треба витягти. Із цим допоможеш ти.
Байдуже як.
Змусь Юрія підняти пташку в повітря.
Добре.
Юрій щось казав про вогнемет, так?
Так.
Підійде.
Просто чудово.
Та ти знущаєшся.
Повірте мені, пацанчики.
Серфернемо, пацанчику.
Ого.
Класна сорочка, пацанчику.
Дякую, пацанчику.
Слухай, я б з радістю нагодував колегу,
але кухня зачинилася п'ять хвилин тому,
піци вже не буде.
Усе гаразд, пацанчику.
Ми тут не заради смачної піци.
Бачиш за мною цю дивну дівчину?
Їй потрібна ванна із сіллю для покращання екстрасенсорних здібностей,
щоб урятувати світ від одного суперпоганого пацанчика.
Але щоб зробити солону ванну,
нам потрібна твоя кухня.
Ну, просто…
я зустрічаюся із Чезом у «Тако Белл» за десять хвилин.
Пацанчику.
Ми не просимо помагати задурно.
Ти колись куштував…
пурпурову пальмову насолоду?
Від неї всі проблеми розвіються.
Наче парашутики кульбаби за вітром.
ВИБАЧТЕ! МИ ЗАЧИНЕНІ
Перша битва свідомостей у морозилці для піци.
Круто, скажіть?
Непогано.
Зовсім непогано.
А тепер найцікавіше.
Господи Іс…
Їй наче
судилося бути в іншому вимірі.
Що скажеш, Хендерсоне?
Готовий до найкращого концерту в стилі метал в історії світу?
Це риторичне питання?
До роботи.
Я не хочу нікого лякати,
але ми вже бачили це дерево.
Це неможливо.
От був би відстій, так?
Якби Векна знищив світ, бо ми заблудилися в лісі?
Ми не заблудилися.
Не наступи на лози! Колективний розум.
-Пам'ятаєш? -Дякую!
Не переймайся.
У неї стрес. Вона налякана.
Так. Я знаю.
Просто…
Вона супернезграбна?
Вона сама казала, що пішла пізніше, ніж більшість дітей, тож…
Не варто сміятися.
У дитинстві я повзав назад.
Повзав назад?
Відштовхувався руками. Біп-біп.
Завжди заднім ходом.
Усе логічно. Штовхаєш, щоб рухатися, так?
Ні, це не логічно.
Мій маленький мозок вважав, що це логічно.
До одного випадку: я підсунув дупу до сходів
і сильно гепнувся головою.
Так.
Ого. Це стільки…
пояснює.
Так.
Так, мабуть.
Гадаю, від самого народження я дуже впевнений.
Знаєш? Але я ще й ідіот.
А це просто… Це жорстоке поєднання.
Та є і хороша новина —
набивши велику ґулю, змінюєшся.
Вчишся.
Я навчився
повзти вперед.
Здається, це тупий ухильний спосіб сказати…
дякую.
Дякую?
-Так. -За що?
Що набила мені найбільшу ґулю в житті
два роки тому.
Це було потрібно.
Це змінило моє життя.
І тепер я повзу вперед.
Повільно.
Мені іноді цікаво…
якби…
інша набила мені ґулю до нашого знайомства,
усе було б інакше?
Якби ми вперше зустрілися зараз, частина мене…
частина мене впевнена, що в нас вийшло б.
Стіве…
Та мрія, про яку я казав.
Про кемпервен. Мандри країною із шістьма дітлахами.
Це все правда. До останнього слова.
Але я про дещо змовчав.
Про найважливіше.
Ти теж там є.
І завжди була.
Народ!
Народ! Чудова новина!
Схоже, ми не заблудилися.
Ходімо.
-Ходімо! -Добре.
Повільніше! Робін!
Еріка.
Де охорона?
Може, буде легше, ніж ми думали.
Не знаю, Джиме. У мене погане передчуття.
У мене питання.
А якщо я не хочу відповідати?
Ти завжди був боягузом?
Юрій Ізмайлов
може бути ким завгодно,
навіть зрадником.
Але він…
не боягуз.
Якщо так,
чому ти тягнеш?
Що я винен цим американцям?
Нічого!
Справа не лише в Америці, чоловіче.
Вони попередили нас про велике зло у світі.
Зло, яке ні перед чим не зупиниться,
і кордони його не стримають.
Коли воно поглине все на їхніх землях,
воно прийде по нас.
По наші сім'ї.
По нашу Батьківщину.
Ти бачив його на власні очі.
І знаєш, що це правда.
Але й далі брешеш!
Я чув, що один контрабандист арахісового масла
колись був чудовим хлопцем.
До того, як загруз у випивці й картах.
Що він повів за собою людей проти китайців на Даманському.
Це правда?
Правда.
І де зараз цей герой?
Бо я його не бачу.
ПРИВІТ
Я РАДА, ЩО ТИ ТУТ
Я ТЕЖ!
КІНО В П'ЯТНИЦЮ?
Ну давай.
Гаразд, голуб'ята підтвердили.
Макс переходить до другого етапу, відволікатиме Векну.
Поки що все добре.
Це ще не найважче.
Хапай наживку, сучий сину.
Хапай наживку.
Агов!
Вилупку!
Я тут.
Більше ніякої музики.
Ніяких ігор.
Ти мене чуєш?
Чого ти чекаєш?
Я тобі потрібна чи ні?
Гаразд, майже готово.
Сподіваюся, це заблокує периферійне світло.
Нічого не видно, тобто працює.
Але є ще одне важливе питання.
Я крутий?
Бо почуваюся крутим.
Ти смієшся? Ти смієшся, бо я крутий.
Я не бачу, але знаю, ти посміхаєшся, бо я класний. Так?
-Майку. -Що?
Я…
скучила.
Так.
Я теж скучив.
Знаєш,
останні кілька днів я думав про нашу останню розмову.
Ще до копів і… до того, як світ пішов коту під хвіст.
Мабуть,
я просто…
не знаю.
Мабуть, я просто хотів сказати, що…
Серфернемо, Ромео.
Забагато смакоти не перегріє твоїх батарейок?
-Це ж ананас. -Скуштуй, а тоді плюй.
Смачно.
-Смачно? Тобто? -Дуже смачно.
Що? Повна дурня. Богохульство. Фрукти на піцу?
-Куштував? Куштуй, тоді плюй. -Ні.
-Куштуй, тоді плюй! -Перестаньте! Я не пес!
-Ні! Я не маленький. Дякую! -Відкрий.
-Куштуй, а тоді плюй! -Ні!
-Куштуй, тоді плюй! -Годі!
Ні! Добре!
Так, твоя правда. Смачно.
Пам'ятаєш, коли в тебе в носі застряг шматок леґо?
-Що? -Так.
Здається, будівельник.
Називався Ларрі.
Не пам'ятаєш?
На ньому була куртка й знімна шапка.
Так.
Не дуже.
А я пам'ятаю, наче це було вчора.
Я так злякався.
Бо цей Ларрі… Ларрі глибоко застряг.
Не знаю, як ти його запхав.
Довелося пінцетом витягати.
-Не вірю. -Ні.
Клянуся життям.
Я не знаю, просто…
Раніше ти приходив до мене по допомогу.
Або… просто поговорити.
Більше ти цього не робиш.
Не так, як раніше.
Мабуть, це я винен.
Минулого року…
я тримався на віддалі.
Або був під кайфом.
Або під кайфом.
Так.
Але це не через тебе.
Це я розбирався зі своїм лайном.
Ховався від своїх проблем.
Чесно кажучи,
я сумую за розмовами.
Дуже сумую.
Думаю,
зараз
нам треба ще більше розмовляти.
Бо все так складно.
Набагато складніше, ніж леґо в носі.
Просто…
не забувай, що я поруч.
І завжди буду.
Попри все.
Бо ти мій брат.
І я люблю тебе.
У цьому світі немає нічого,
абсолютно нічого,
що це змінить.
Чуєш?
Так.
І я теж завжди
буду поруч.
Я знаю.
Я знаю. Іди сюди.
Усе гаразд.
Усе буде добре.
-Чуєш? -Так.
Думаю, готово.
Гаразд.
Уже час.
Крутяк.
Я їх знайшла.
У них ліхтар.
Синій.
Чого чекаєш, бовдуре?
Я тут.
Я тут!
Од, що відбувається?
Не працює.
Що не працює?
План Макс.
Я знаю, ти мене чуєш.
Ти читаєш мої думки.
Навіть найгірші.
Можливо, лише найгірші.
Я думала про твої слова.
Що я хотіла, щоб мій брат помер.
Я думала, ти хочеш мене засмутити.
Розізлити мене.
Але це не так, правда?
Ти казав правду.
Біллі перетворив моє життя на пекло.
Кожну мить.
Тому іноді вночі…
коли я лежала в ліжку, я…
я молилася…
Я молилася, щоб з ним щось сталося.
Щось жахливе.
Я знала, що він надто швидко їздив, тож уявляла, як він
розбивається.
Гине в тупій машині.
Я хотіла…
щоб він пішов з мого життя.
Назавжди.
Я хотіла, щоб він зник.
У день його смерті…
саме тому я просто
стояла там.
І дивилася.
Не тому, що мені було страшно чи…
я почувалася слабкою.
А тому що…
я не знала, чи заслуговував він на порятунок.
Я намагалася пробачити собі.
Я намагалася, але…
не можу.
Я не можу.
Тож тепер…
коли я лежу в ліжку вночі…
я молюся, щоб щось сталося зі мною.
Щоб зі мною сталося щось жахливе.
Тому я тут.
Бо…
я хочу, щоб ти мене забрав.
І я хочу, щоб ти…
змусив мене зникнути.
Це
правда?
Ти хотіла, щоб Біллі помер.
Ти про що?
У тебе були такі думки про мене?
Що?
Ні, Лукасе, ніколи.
Нормальні люди не мріють про смерть інших, Макс.
Ти ж це розумієш?
Лукасе, прошу.
Я думав, ти стала кращою.
Але це не так.
Ти хвора.
Ти ж несерйозно.
Може, добре, що він тебе забере.
Може, так краще.
Насправді,
я радий, що це будеш ти.
Ти будеш обраною.
Четверта. Остання жертва.
Це ти
знищиш світ.
Макс? Ти мене чуєш?
Макс!
Він заволодів нею.
Макс.
-Ти куди? Не бійся. -Не підходь до мене.
Макс, ти ж казала, що готова.
Готова зникнути!
Не підходь, сказала!
Макс? Усе гаразд.
Я йду.
Протримайся ще трішки.
Не знаю, чи ти це почуєш. Вибач.
Вибач, Біллі.
-Макс, доню. -Мамо?
-Усе буде добре. -Можна?
Озирнись
Поглянь довкола
Привіт.
-Цукерки або смерть! -Бачили б ви себе.
Максін.
Що відбувається?
Здається,
я в спогадах.
У спогадах Макс.
Ти бачиш? Ти бачиш Макс?
Ні.
Але вона тут.
Має бути тут.
Вона з ним. Почати третій етап.
Вона з ним. Третій етап.
Зрозумів. Починаємо третій етап.
Маю надію, вони почують.
Кріссі, це для тебе.
Добре, працює.
Ходімо.
Ти куди, Максін?
-Бачиш її? -Так.
Я її бачу.
От бляха.
Макс!
Випусти мене звідси!
Макс! Відчини двері!
Відчини двері!
Відчепися!
Едді!
Залишилося 30 секунд!
Двадцять секунд!
Макс! Випусти мене!
Макс!
Десять!
Макс!
П'ять!
Одна!
БАЛ
От чорт.
-Швидше! -Бігом!
-Едді, давай! -Швидше!
-Чорт! -Рухом!
Швидше! Едді, зачиняй!
Швидко!
Чуваче!
Найкрутіший концерт у стилі метал!
О боже.
Що тут сталося?
Чудовисько прорвалося.
Охоронці намагалися його зупинити.
Через постріли резервуари потріскали.
Інші чудовиська ожили.
Частинки.
Спитай його про частинки.
Вони називають це «тінь».
Тінь
увійшла в них.
У кого?
Це відповідь на твоє питання, Джиме.
Тінь у них.
От чорт.
Це погано.
Капець.
Усе гаразд. Ти зможеш.
А ти не маєш гратися ляльками?
А ти не маєш щезнути звідси?
Макс.
Макс!
Я її знайшла.
Але вона дитина.
Вона мене не бачить.
Не чує.
Бачиш щось дивне
в цьому спогаді?
Є ознаки Векни чи Мозкожера?
Ні,
усе нормально.
Є дещо,
що не вписується.
Думаю, це
ще один спогад.
Спогад у спогаді?
Чорт.
Чого так довго?
Відпусти мене, дурбецало!
Закрий рота, бо руки зламаю. Чуєш мене, гівнючко?
Бляха.
Джейсоне?
Тобі не можна тут бути.
-Що ти зробив? -Джейсоне.
Іди звідси.
Ти це і з Кріссі зробив?
-Послухай, Джейсоне. -Агов.
-Ти маєш піти. -Ти мене чуєш?
Джейсоне, не чіпай її.
-Я не жартую. -Агов.
-Прошу… -Чуєш мене?
-Назад! -Чекай!
Не рухайся.
Чекай. Не треба цього робити.
-Не треба цього. -Маю надію.
-Чекай. -У будинку є ще хтось?
Ні.
Повернися.
-Що? -Повернися!
Добре. Спокійно.
-І поклади ліхтарик. -Добре.
Вийми все з кишень.
-Вийми все з кишень! -Гаразд.
Добре.
Ось що зараз буде.
Я піду до сходів.
І там я стежитиму, як ти її розбудиш.
Я не можу.
Джейсоне.
Якщо я її розбуджу зарано,
ми всі помремо.
Ні.
Якщо не розбудиш її зараз, помреш ти, Сінклере.
Тільки ти.
-Ви відключили огорожу? -Так.
Добре. То її можна знову ввімкнути.
Може, скажеш, що ти замислив,
чи нам читати твої думки?
Ця яма розроблена як пастка для чудовиськ.
Заманимо їх усіх сюди, замкнемо,
підпалимо згори
й будемо сподіватися, що це дасть Од і дітям перевагу.
Добре.
Я за.
Окрім частини
«заманимо їх усіх сюди».
Це колективний розум.
Заманиш одного —
прийдуть усі.
Ти майстер гриля.
Добре.
А ти тюремниця. Запустиш огорожу.
А коли вони всі будуть тут, зачиниш за ними двері.
А ти?
Я приманка.
Ось цей. Бачиш? У пральні.
Він неподалік.
І він сам.
Він наша ціль.
-Ні! -Ходімо!
Агов.
Я колись помру.
Але не сьогодні.
Ми ще не сходили на побачення, пам'ятаєш?
Не знаю, Хопе.
Цього разу
все буде інакше.
Сподіваюся.
Я не переживу ще одного похорону.
Агов, йолопи!
Так легко здаєтеся?
Це справді необхідно?
Вони на даху.
От бляха.
Вони ж не проб'ються?
Здохніть!
Здохніть, потвори!
Здохніть!
Помалу.
Стіве!
Ненсі!
Стіве!
Едді!
Ти мені потрібен!
Геть з дороги!
От бляха.
-Клас. -Дякую.
Ще якісь отвори?
Чорт.
От чорт!
Чорт.
Бляха муха!
Бляха!
Це не допоможе!
Швидше лізь!
Ну ж бо! Швидко!
Едді, лізь!
Едді! Рухайся!
Едді, ти вже близько! Едді! Швидше!
Едді.
Едді!
Що ти робиш? Едді, ні!
Едді!
Едді, чекай!
Не треба!
Едді, що ти робиш?
-Виграю нам час. -Ні!
Едді, будь ласка!
Від мене не сховаєшся, Макс.
Думаєш, я не бачу, що ти робиш?
Майк добре цілується?
Думаєш, я нічого
не бачу?
-Будь ласка. -Думала, що зможеш мене обдурити?
Думала, що твої друзі
можуть мене зупинити?
Я їх бачу.
Я бачу твоїх друзів
дуже чітко.
-Як бачу тебе. -Стій!
Я відчуваю їх.
Я відчуваю,
як вони помирають.
Час, Макс.
Час настав.
Ми називаємо його Векна.
Він живе в іншому вимірі.
Тому ти його не бачиш.
Едді Мансон і послідовники «Пекельного полум'я»
викликали цього Векну?
Ні, ти мене не слухаєш. Послухай.
Немає ніякої секти.
Ніколи не було.
-Думаєш, я повірю? -Це правда.
-Чому Кріссі була в трейлері Едді? -Купувала наркотики.
Брехня!
Добре.
Кріссі,
у неї були видіння.
Вона бачила жахливі речі.
Те, що змушував бачити Векна.
-Їй було страшно. -Ні.
Вона потребувала допомоги.
Ти брешеш.
Якби Кріссі боялася, потребувала допомоги, вона прийшла б до мене!
Не до Едді!
Не до тієї потвори!
Ти помиляєшся щодо Едді.
Ні.
Та я помилявся щодо тебе.
Не варто було впускати тебе до нас.
А мені не варто було проситися.
Я думав, що хочу бути як ти.
Популярним.
Нормальним.
Але виявляється,
що нормальний — просто лютий психопат.
У тебе п'ять секунд, щоб розбудити її.
Чотири.
Три.
Гей!
Критичний удар!
Ні!
Ти смілива, Максін.
Набагато сміливіша за твого брата.
Але насправді…
ти слабка
і крихка,
як він.
Як і всі інші.
І ти
зрештою
зламаєшся.
Ти.
Привіт.
Упіймайте мене, сучі діти!
До дупи.
Я не знав, що робити, тому я…
я втік.
Я просто втік і залишив її там.
Поглянь на нас.
Які з нас герої?
Чорт!
Макс, усе гаразд?
Усе добре?
Так.
Ти…
справжня?
Це я тебе створила?
Я справжня.
Як?
Я перенеслася з морозилки для піци.
Що?
Відійди.
Якщо торкнешся її ще раз,
я тебе вб'ю знову.
Гадаєш, ти це зробила?
Ти мене вбила?
Я такий радий, що ти тут, Одинадцять.
Це
буде
прекрасно.
Просто прекрасно.
І все завдяки тобі.
Вона б'ється з ним.
Едді!
Сюди!
Перш ніж
я тебе вб'ю…
я хочу, щоб ти дивилася.
Тато помер.
Я знаю, що він з тобою зробив.
Ти був інакшим.
Як і я.
І він тебе скривдив.
Він перетворив тебе
на це.
Він чудовисько, Генрі.
Не ти.
Твоя правда.
Ми
з тобою
інакші.
І тато мене скривдив.
Але він не був чудовиськом.
Він був просто людиною.
Звичайною,
посередньою людиною.
Саме тому він шукав величі в інших.
У тобі.
І мені.
Але зрештою…
він не зміг нас контролювати.
Він не зміг нас сформувати.
Він не зміг нас змінити.
Хіба ти не бачиш, Одинадцять?
Не він зробив мене таким.
А ти.
Спочатку
я думав, ти відправила мене на смерть.
До чистилища.
Але я помилявся.
Я був у новому місці.
Я став дослідником.
Дослідником королівства,
не зіпсутого людьми.
Я стільки всього бачив.
І одного дня
я знайшов найнезвичайнішу річ.
Дещо,
що змінило б усе.
Я побачив спосіб реалізувати свій потенціал.
Щоб вийти за рамки своєї людської форми.
Стати хижаком,
яким мені судилося стати.
Це був…
це був ти.
Завжди ти.
Мені потрібен був хтось, хто б відчинив двері.
І ти зробила це для мене.
Навіть не усвідомлюючи цього.
Хіба ні?
А коли ти зрозуміла,
то вирішила опиратися.
Тому я шукав спосіб відкрити свої двері.
Я шукав…
твою силу.
Увесь час ми творили його.
Для тебе.
Ти не розумієш?
Ти знову
звільнила мене.
Ні.
Ти не мусиш цього робити.
Ти все ще можеш це зупинити.
Усе скінчено, Одинадцять.
Твої друзі
програли.
Едді!
І ти нічого…
не вдієш,
щоб це зупинити.
Хоукінс буде знищено.
Як і решта цього безглуздого, зіпсутого світу.
І я буду там.
Лукасе!
Я буду там, щоб зібрати шматки.
Лукасе!
І перетворити їх у щось прекрасне.
Раніше
я сподівався, що ти будеш зі мною.
Але зараз я хочу, щоб ти дивилася.
Не бійся.
Намагайся не рухатися.
Ні.
Усе скоро скінчиться.
Макс!
Од! Ти мене чуєш?
Од. Отямся, Од!
-Отямся! Од! -Вона не може дихати.
Од, забирайся звідти!
Боже, Од! Прокинься!
Допоможіть!
На стіл. Покладіть її на стіл.
Од, ти мене чуєш?
Од!
Ти мене чуєш?
Од!
Майку.
Не зупиняйся. Добре? Ти серце.
Чуєш? Пам'ятай.
Ти серце.
Од?
Я не знаю, чи ти мене чуєш, але якщо чуєш,
я хочу, щоб ти знала, що я тут.
Я тут.
І…
я кохаю тебе.
Од, ти мене чуєш?
Я кохаю тебе.
Вибач, що не кажу частіше.
Це не тому, що я тебе боюся.
Ні. Я ніколи такого не відчував.
Ніколи.
Я боюся, що одного дня
ти зрозумієш, що я тобі не потрібен.
І я думав, що якщо я скажу, що відчуваю, тоді
болітиме більше.
Але правда в тому, що я не знаю, як жити без тебе.
Моє життя почалося, коли ми знайшли тебе в лісі.
На тобі була
жовта футболка «Бургери Бенні».
Вона була страшенно велика.
І в ту мить я зрозумів, що кохаю тебе.
І відтоді я кохаю тебе.
Кохаю в хороші дні.
І кохаю в погані дні.
Кохаю з твоєю силою і без.
Кохаю тебе такою, яка ти є.
Ти моя супергероїня.
І…
я не можу тебе втратити.
Ясно? Ти мене чуєш? Я не можу тебе втратити.
Ти можеш усе.
Ти можеш літати. Можеш рухати гори. Я вірю.
Справді.
Але зараз
треба просто боротися.
Добре?
Од.
Ти мене чуєш?
Тобі треба боротися!
Ти мусиш боротися.
Борися!
Так, Од.
Борися, Од.
Борися.
Борися!
Едді!
Макс!
Борися!
Джойс!
Хопе!
Прокляття.
Агов, виродки!
Так!
Я не вірю у вищі сили.
Або божественне втручання.
Але це було диво.
Краще не марнувати його.
Четвертий етап.
Гриль.
Ви з друзями
вірите, що перемогли.
Правда?
Але це
лише початок.
Початок кінця.
Ви вже програли.
Ні.
Ти програв.
Макс!
Сучий син!
Так!
Катінька!
Так!
Едді!
Боже!
Господи, Едді.
Погано, так?
Ні, усе буде добре.
-Я відвезу тебе до лікарні. -Гаразд.
-Здається…
Вставай.
Мені потрібна хвилинка.
Добре.
Цього разу я не втік, так?
Ні.
Ти не втік.
Тобі доведеться подбати про малих овечок.
Ні, ти сам подбаєш.
Ні.
Скажи: «Я подбаю про них».
Скажи.
Я…
подбаю про них.
Добре.
Бо я думаю, що таки закінчу навчання.
Гадаю, це мій рік, Хендерсоне.
Це нарешті мій рік.
Я люблю тебе.
Я теж тебе люблю.
Едді…
Едді?
Едді!
Ні.
Едді!
Лукасе!
Потрібен лікар!
Виклич швидку!
Швидше! Виклич швидку!
-Лукасе… -Так, я тут.
Я нічого не відчуваю і не бачу.
Я знаю. Усе гаразд.
Ми покличемо на допомогу. Тримайся.
Лукасе, мені страшно. Мені так страшно.
Я знаю.
Я не хочу помирати. Я не готова.
-Не помреш. Тримайся. -Я не хочу помирати. Я не готова.
Ти не помреш. Тримайся.
Макс.
Ні, Макс. Залишся зі мною.
-Макс, не помирай. Ні, Макс. -Ні!
Макс, не помирай.
Поглянь на мене, Макс. Макс? Послухай…
Ні. Залишся зі мною, Макс.
Тримайся.
Еріко, допоможи!
Макс?
Макс? Макс, не помирай.
Макс, не помирай.
Ні!
Макс! Прошу, не помирай!
Допоможіть!
Макс!
Чотири дзвони.
Макс.
Холлі!
Давай.
Отямся. Я знаю, що ти там.
Я знаю, що ти там. Прокинься.
Прокинься.
Ні.
Ти не помреш.
Ні.
Привіт.
Привіт?
Макс хотіла влаштувати ночівлю.
Який?
Це Диво-жінка.
Або Принцеса Діана.
Не Хоппер.
Не Майк.
Ти.
Сказитися можна.
Справді вийде?
Бачиш? Я ж казала.
Життя цікаве й без дурних хлопців.
Проти правил?
У нас свої правила.
ДВА ДНІ ПО ТОМУ
ВИ ЗАЛИШАЄТЕ ХОУКІНС ДО ЗУСТРІЧІ
Минуло менше 48 годин після землетрусу магнітудою 7,4,
який струсонув дивне місто Хоукінс, за 130 кілометрів від Індіанаполіса.
Таке явище сейсмологи називають
«стихійне лихо безпрецедентного масштабу».
Кількість загиблих — 22 людини.
Ще сотні звернулися до лікарень округу Роан,
і ще багато зникло.
Влада вважає, що кількість жертв зросте.
Проїжджайте! Сюди!
Це остання трагедія, яка сталася в колись безпечному місті.
Зовсім нещодавно вбили кількох старшокласників
у серії ритуальних убивств,
які пов'язують з місцевою сатанинською сектою,
відомою як «Пекельне полум'я».
Едді Мансон, лідер секти й головний підозрюваний у вбивствах,
зник після землетрусу і вважається мертвим.
Але це мало втішає мешканців Хоукінса,
які налякані, лютують і шукають відповіді.
Чому їхнє місто? Чим вони заслужили стільки страждань?
Усе більше людей вважає, що дві останні трагедії пов'язані,
що вбивства Мансона відкрили прохід між світами.
Прохід у пекло.
Ти це чуєш?
Вони називають це проходом у пекло.
Чудово. Ще більше істерії. Те, що треба.
І це новини.
Тепер не відрізниш від таблоїдів.
Ненс!
Я знайшла ще деякі твої старі речі.
Містер Кролик.
Може, хочеш його залишити.
Ні, його більше любитимуть у новому домі.
-Хтось замовив піцу? -Піцу?
Мамо!
Гей!
Ти більше не поїдеш на канікули.
І можеш забути про коледж.
Ти залишишся тут.
Усе гаразд?
Так.
Так, усе гаразд.
Але, Джонатане…
Це не землетрус.
Я знаю.
Знаю більше, ніж ти думаєш.
Як?
-Ми дзвонили… -Знаю.
Я знаю. Вибач.
Ми не могли ризикувати.
«Не могли ризикувати»?
Я все розповім.
-Добре. -Обіцяю.
Але поки що
я радий, що ти жива.
Де Лукас?
Він у лікарні.
Він постраждав?
Ні. Ні, він…
Боже.
Ви не знаєте.
«Він розплющив очі й не міг вимовити ані слова.
Він забув про те, що треба виблювати цю жахливу пародію на вино.
Він забув про маму
й дядька Морґана, і батька,
і про все інше.
Спіді зник.
Витончені дуги гірок теж зникли.
Він відчував, як волосся лоскоче йому потилицю,
відчував, як кутики його рота розтягуються в усмішці.
Спіді! Я тут, боже мій!
Я тут, я поруч!»
Боже мій.
-Ми сто разів вам дзвонили. -Я знаю.
Ми приїхали, щойно почули.
Мені шкода.
Лікарі знають…
коли вона прокинеться?
Ні.
Вона може не прокинутися.
Її серце зупинилося.
На понад хвилину.
Вона померла.
Клінічно, але…
потім повернулася.
Лікарі не знають як.
Кажуть, це диво.
Я тут, Макс.
ДОПОМОГА
-Привіт. -Привіт.
Тут ковдри й простирадла.
Одяг і дитячі іграшки.
Ого. Усе вже організовано. Ми це цінуємо.
Вам потрібен податковий чек?
Ні. Не потрібен. Дякую.
Ми можемо ще чимось допомогти?
Сортуємо за віком.
У нас є немовлята, дівчата, хлопці, чоловіки, жінки.
Якщо щось у поганому стані, нам цього не потрібно.
Так…
Я знайшла ще одну банку арахісового масла…
Робін.
-Привіт. -Що ти тут робиш?
Я…
Я роблю сандвічі.
Так, авжеж.
Звісно. Я теж роблю сандвічі.
Круто.
Вибач, якщо прозвучало дивно.
Я не мала на увазі: «Що ти тут робиш?»
А що ти робиш тут? Типу: «Який сюрприз. Рада бачити».
-Я не сприйняла це як негатив. -Добре.
Ні, вибач. Останнім часом мій мозок не працює.
-Через… -Через усе?
Так.
Так, і Ден.
Він мій хлопець. Був моїм хлопцем.
Приїхав, поглянув на це, —
він не так уявляв весняні канікули.
Сказав: «Я їду. Назад до Пердью. Щасти».
Зрештою все склалося добре, бо він мене дратував.
Він каже, що «Круті часи» — кіно без сюжету.
Треба було ще тоді розійтися.
Пробач.
Вибач.
Я скаржуся на свого тупого хлопця, коли люди страждають
і потребують їжі.
І я щойно зробила потвору з арахісовим маслом.
Не знаю, що зі мною не так.
Іноді мій рот рухається швидше, ніж мій мозок.
Як потяг, що від'їжджає,
і я не можу його зупинити, хоч би як старалася.
Розумієш, про що я?
Так, я тебе розумію.
Подарунок.
-Будь ласка. -Для мене?
-Не варто було. -Але я хотіла.
-Я не заслуговую. -Але я хотіла.
-Дякую. -З днем народження, завчасу.
Дуже дякую. Ого.
НО?
Важлива для всіх форм життя.
ПОВІДОМЛЯЙТЕ ПРО ЗНИКЛИХ ТУТ
Містере Мансон?
Я Дастін Хендерсон.
Можемо поговорити?
Нам нема про що говорити.
Мій племінник невинний.
Він зник.
Я вішатиму оголошення, поки його не знайдуть.
Гарного дня.
Я був з ним.
Коли стався землетрус.
І де… Едді зараз?
Мені…
дуже шкода.
Шкода, що не всі його знають.
По-справжньому.
Бо вони б його полюбили,
містере Мансон.
Вони б його полюбили.
Навіть перед смертю…
він не перестав бути Едді.
Попри все.
Я ніколи не бачив, щоб він злився.
Він міг утекти.
Міг врятуватися.
Але він бився.
Він бився і загинув, щоб захистити це місто.
Це місто,
яке ненавиділо його.
Він не просто невинний.
Містере Мансон, він…
він герой.
Господи.
От бляха.
Це місце — повна катастрофа.
Так.
Це проблемка.
Ми маємо сховати супердівчинку,
але це не зовсім Фортеця самотності.
Це більше схоже на фортецю гидоти.
Народ, серйозно.
-Іноді кімната Майка має гірший вигляд. -Жорстоко.
Бачите?
Вода є.
І, вуаля, мийні засоби.
Гаразд. Так добре.
Тримай.
Що він робить?
Схоже, збирає гриби.
Він трохи ексцентричний.
Вітаю в клубі, так?
Так, вітаю в клубі.
-Ненсі. -Що?
Вибач, що не був тут.
Якщо чесно,
я рада, що тебе не було.
Я рада, що ти був з Майком.
І Віллом.
І я радий, що ти була тут.
Бо хто був би головним?
Стів?
Він… подорослішав.
Так, я впевнений.
Слухай.
Що?
Усе гаразд?
Так.
-Так? -Так, звісно.
Так, просто…
це важко.
Здається, життя заважає нашим великим планам.
Так, точно.
Думаєш, надто пізно вписати «рятую світ» у резюме для коледжу?
Лист щодо вступу…
не те, щоб це мало значення, але…
він прийшов?
Ні.
Ще ні.
Вона…
з тобою розмовляла?
Небагато.
Трохи.
Доктор Бреннер.
Він каже, що вона не була готова.
Тепер вона думає, що він мав рацію.
Дурня. Якби не вона, якби вона не вийшла з лабораторії,
Макс би померла.
Я знаю.
Просто вона…
ще не програвала.
Не так.
-У неї буде ще один шанс. -Сподіваймося, що ні.
Сподіваймося, що Один мертвий і гниє.
Не мертвий.
Тепер, коли я тут,
у Хоукінсі,
я його відчуваю.
Йому боляче.
Боляче.
Але він ще живий!
Дивно тепер знати, хто це був, але…
я досі пам'ятаю, про що він думає
і як думає.
І він не зупиниться.
Ніколи.
Поки не забере все.
І всіх.
Треба його вбити.
І ми вб'ємо.
Уб'ємо.
З уряду.
Макс?
Макс!
Привіт, мала.
Привіт.
Я тримала їх відчиненими.
-Відчиненими на вісім сантиметрів! -Я знаю.
Я завжди вірила.
Я знаю. Усе гаразд.
Усе гаразд. Я тут.
Я тут.
Ти такий…
Не товстий?
І твоє волосся.
Моє волосся?
Твоє волосся.
Так.
Я вкрав твій образ.
Так.
Що скажеш?
Круто.
Не лише ти не переставала вірити.
Я рада,
що ти полетіла на свою…
конференцію.
Це був чудовий досвід.
Привіт.
Ти виріс.
Так.
А ви зменшилися.
Мамо, сніг іде!
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин